CORPUL OMENESC Episodul 2
Aveți în fata inima unui bebeluș.
Bate de 1 20 de ori pe minut.
Dar, uimitor nu este unicul lucru
care menține în viața această ființă umană.
Această sarcină este îndeplinită
de cea mai sofisticată mașinărie de întreținere a vieții.
Pentru a găsi această mașinărie trebuie să plecăm din inimă
și să călătorim printr-o arteră de grosimea unui pai de băut.
Fiecare dintre noi are o rețea aproape identică de artere și vene.
ldentica, de fapt cu aceasta excepție.
Nici una dintre persoanele care urmăresc acest material
nu are un asemenea vas de sânge.
Este o legătură în spirala între acest corp
și sistemul său de susținere a vieții.
La capătul său se afla o masă de tuburi atât de subțiri
încât fiecare celulă a sângelui pare uriașă.
Printr-un perete se aude zgomotul din camera motoarelor.
Este inima mamei
iar noi tocmai am încheiat călătoria
care a avut ca punct de plecare inima copilului ei încă nenăscut.
Acest film relatează povestea relației unice dintre mamă și copil
care marchează începutul fiecărei noi vieți.
''Un miracol de zi cu zi''
Peste 1 00 de milioane de acte sexuale au loc zilnic, în lume.
Acestea au ca rezultat aproximativ 91 0 000 copii concepuți
iar nouă luni mai târziu se nasc 400 000 copii.
Mulți dintre acești copii vor fi văzuți pentru prima dată
în acest mod, la ecograf.
Dar noi îi putem vedea într-un alt mod.
Puneți una peste alta 1 00 ecografii și veți obține o imagine nouă.
lmaginea remarcabilă, tridimensională a unui copil încă nenăscut.
În prezent, noile tehnologii ne permit
să vedem lumea copilului nenăscut în cu totul alt mod.
De asemenea, ne permit să îi reconstituim trecutul
de la stadiul în care se afla imediat înainte de naștere
până la cel de fetus de 1 3 săptămâni...
și apoi mai departe, dezvăluind uluitoarea complexitate
a unui embrion de șase săptămâni...
apoi patru...
apoi trei...
până când ajungem din nou la începuturi
la celulele de la care a pornit totul.
Un ovul și un spermatozoid de o sută de ori mai mic.
Procesul pare atât de elegant încât vi se pare că e și simplu.
Însă vă înșelați.
Aceștia sunt spermatozoizii mei eliberați într-o singură ejaculare.
Este uluitor, dar sunt aproximativ 500 milioane !
Cu această unică ejaculare ar fi posibil
să fie fecundate toate femeile fertile din Europa de Vest.
Dar eu nu sunt deloc un caz unic.
În realitate, avem însă nevoie de atâția spermatozoizi
pentru a există șanse realiste de a obține o sarcină.
De ce ? Pentru ca o sarcină se obține cu greu.
Se dă o intrega lupta pentru că femeia să rămână însărcinată
o luptă pentru a păstra sarcina
o luptă pentru a naște și o luptă pentru a fi născut.
Filmând o dată la două săptămâni
comprimam cele nouă luni necesare pentru crearea unei noi vieți
în mai puțin de un minut.
A avea un copil este o experiență destul de comună
și avem impresia că știm multe lucruri despre asta.
Însă mai mult de jumătate din ceea ce se întâmpla în organism
reprezintă un mister chiar și pentru medici.
Este cea mai mare realizare a noastră
totuși este înconjurată de mister.
Și, chiar și atunci când o trăim efectiv
când experimentam în mod direct lunile de sarcina
corpul nostru ascunde totuși minunile care se petrec în interior.
În acest film ne vom uita din nou la acest interval de timp.
Pe parcursul unei singure zile și pe parcursul a 300 de zile.
Vom urmări complexitățile și dificultățile
cu care se confrunta începuturile unei vieți.
Vom condensa un an în numai câteva minute
și vă vom dezvălui cum se desfășoară minut după minut, luna după luna
lupta pentru nașterea unui copil.
Vă vom demonstra cum în repetate rânduri
organismul trebuie să depășească cele mai intimidante obstacole
pentru a reuși miracolul de fiecare zi al unei vieți noi.
Cred că am discutat relativ repede despre faptul că ne doream copii.
Și cred că ne-am decis relativ repede să nu avem copii imediat.
Dar nu s-a pus niciodată problema dacă vom avea sau nu copii.
Cred că am presupus amândoi că vom avea.
Era ceva care nu se cerea discutat ca o posibilitate
sau ca un ''nu'' hotărât.
Mai degrabă ne întrebam ''cand''.
Phillippa și Jeff Watson locuiesc în Bath.
Au amândoi peste 30 de ani.
În urmă cu cinci luni au început să încerce să facă un copil.
Mă gândeam că, imediat ce Phillippa va înceta să mai ia pilula
va fi floare la ureche să rămână însărcinată.
Dar nu cred că e așa.
Am fost convinsă, pentru ca toate experiențele mele anterioare
se refereau la contracepție și la uriașa sa importanta
am fost convinsă că va fi foarte ușor să rămân însărcinată
nu va fi nici un fel de problemă.
Dar, de fapt, lucrurile nu stau așa.
Cu cât citești mai mult cu cât discuți mai mult cu alții
descoperi că, de fapt nu e chiar așa de ușor.
În momentul de fată, eu chiar mă întreb cum raman femeile însărcinate.
Mi se pare foarte foarte dificil.
Și Phillippa are dreptate. Este foarte dificil.
Există numai aproximativ 30 de zile pe an
în care o femeie are șansa de a rămâne însărcinată.
Și, chiar și într-una din aceste zile
mai trebuie să se petreacă un șir întreg de evenimente
între care nu exista nici o legătură.
Succesul depinde de un ciclu
care face parte din viața femeii încă de la pubertate.
Cu ajutorul unei noi tehnologii de obținere a imaginii în medicina
tehnologie conceputa special pentru această serie
putem vedea ce se întâmpla în interiorul corpului Phillippei.
Cuibărit adânc în zona sa pelviană se afla uterul.
Este o masă de mușchi în care, într-o bună zi
ar putea crește un copil.
Din partea superioară a uterului se desfac, de-o parte și de alta
trompele uterine sau trompele lui Fallop
care ajung fiecare la câte un ovar
care apare aici în culoarea albă.
Aici așteaptă stocul de ovule pentru toată viața ei.
Toate s-au format când Phillippa era doar un embrion de opt săptămâni.
La pubertate s-a întâmplat ceva remarcabil.
În interiorul creierului Phillippei micuța glanda pituitară
le-a dat semnalul ovarelor ei să înceapă să elibereze ovule.
De atunci, asta se întâmpla luna după luna.
Și, deși așa ceva nu a mai fost văzut niciodată la TV
sunteți pe cale să vedeți cum arata ovulația.
Ne aflam în interiorul uneia dintre trompele uterine
și ne îndreptam spre ovar.
lata-l aici la capătul trompei.
Această lună uriașă și albă este ovarul ei
iar în interiorul său se afla un ovul pe cale să fie eliberat.
Brusc, suprafața ovarului se despica
dând la iveală o rană de culoare roșie.
Pare uriașa, însă de fapt are doar câțiva milimetri.
Capătul trompei uterine se freacă de ea
în același ritm cu pulsul femeii.
Apoi, la capătul acestei răni apare o gaură minusculă.
În interiorul ei se ascunde ovulul.
Un șir de celule lipicioase aproape transparente
sunt împinse la o parte de trompele uterine.
Acestea sunt celule-doica până la cinci milioane ca număr
pregătite să hrănească și să îngrijească ovulul.
Ovulul în sine este ascuns în profunzime, între ele.
Acesta este procesul ovulației.
Se va produce de numai 400 de ori în timpul vieții femeii.
Aici începe posibilitatea apariției unei noi vieți.
Când ovulul este extras din ovar și împins în trompa uterină
începe cursa către sarcina.
În interiorul faldurilor trompelor uterine
sunt cuprinși atât ovulul cât și ''anturajul'' sau lipicios
dar deja timpul disponibil se apropie de sfârșit.
Ovulul are poate numai 24 de ore în care poate fi fertilizat.
După acest interval de timp va muri.
Pentru a fi fertilizat, trebuie să întâlnească un ingredient vital.
Spermatozoidul.
Care este cea mai bună metodă de a ne asigura
ca spermatozoidul se va întâlni cu ovulul
în aceste 24 de ore vitale ?
Răspunsul este de natura oarecum tehnica.
Faceți sex ! Des !
Pe măsură ce organismul se apropie tot mai mult de orgasm
fiecare părticică se pregătește anticipând momentul.
Spermatozoidul trebuie să călătorească
prin rețeaua de tuburi din interiorul testiculului
pana în capătul penisului aflat în erecție.
Este o distanță de aproape 1 metru.
Fluidul alb în care înoată spermatozoizii
este alcătuit în principal din substanțe nutritive
care îi susțin în această călătorie îndelungată.
În momentul orgasmului contracțiile musculare puternice
propulsează fluidul în cursa finala prin corpul bărbatului
pana în corpul femeii.
Acum, în interiorul vaginului spermatozoizii se confrunta
cu primul dintre numeroasele pericole mortale.
Pereții vaginului femeii sunt îmbibați în acid
pentru a o proteja împotriva infecțiilor bacteriene.
Dar acidul este mortal pentru spermatozoizi.
În numai câteva minute
pereții vaginului sunt acoperiți de milioane de cadavre.
În decurs de o oră
cei mai mulți din cei 500 milioane de spermatozoizi ''porniti la drum''
sunt deja morți.
Totuși, organismul femeii poate să și ajute
nu doar să împiedice înaintarea spermatozoizilor.
Contracțiile din momentul orgasmului feminin
ajuta la atragerea spermatozoizilor în uter.
Sau cervixul, locul de întâlnire al vaginului și uterului
este cufundat în mod repetat într-un ''rezervor'' de spermă.
De asemenea, este posibil ca în orele de după contactul sexual
uterul însuși să se contracte
transportând astfel spermatozoizii mai departe.
Chiar și așa, spermatozoizii sunt aproape toți distruși.
Doar câteva mii vor reuși să își încheie călătoria
prin uter către trompele uterine.
Apoi, la câteva minute, ore sau chiar zile după ''start''
spermatozoizii care s-au luptat și au ajuns totuși până aici
vor găsi, în sfârșit ceea ce au pornit să caute.
În profunzimea faldurilor trompelor uterine
mărit aici de o mie de ori se afla un ovul.
Pe măsură ce se apropie
spermatozoizii sunt atrași către obiectivul lor
de un semnal de natura chimica emis de ovul.
Fiecare spermatozoid transporta în capul sau
toată informația genetica pe care o va transmite bărbatul.
Acum, el trebuie să întâlnească informația genetică a mamei
stocată în interiorul ovulului.
Brusc, unul dintre spermatozoizii
care au tot ''sapat'' în peretele ovulului
reușește să pătrundă în interior.
În interiorul ovulului
informația genetica este stocată în două bile mici.
Detaliile aduse de Phillippa se afla într-una dintre ele
iar cele ale lui Jeff în cealaltă.
Într-un minut, toate aceste informații vor fuziona.
În clipa în care se întâmpla acest lucru
se fixează caracteristicile unice moștenite ale unei noi vieți.
Toată informația transmisă de Phillippa și Jeff
se afla acum aici, pentru a stabili dacă ei vor avea un băiat sau o fată.
Dacă va fi un copil înalt sau scund
cu ochi albaștri sau căprui
dacă va fi predispus la boli cardiace sau la anumite tipuri de cancer.
Dar copilul încă nu exista.
Șansele de supraviețuire ale unui ovul fertilizat sunt foarte nesigure.
Unele ovule nu vor face nimic
însă ceva mai mult de jumătate vor face acest lucru.
Ovulul fertilizat produce o copie a sa
și se divide în mod repetat.
Văzut prin lentila unui microscop cu laser
oul care se divide arata ca o mura bizară.
Este un ciorchine alcătuit din opt celule identice
însă acestea nu vor mai rămâne identice prea mult timp.
Phillippa și Jeff își continua viața în mod normal
fără a avea habar de transformările care se petrec în organismul ei.
Oră după oră, ovulul fertilizat se modifica
călătorind în tot acest timp prin trompele uterine, către uter.
Și uterul ei se transformă.
Țesutul care îl căptușește s-a umflat și s-a îngroșat.
Aici vedem o parte a acestui țesut mărit de aproape 1 0 000 ori.
Este terenul unde va ateriza ovulul fertilizat.
Acesta se stabilește în uter într-un mod foarte neașteptat
care va da tonul pentru tot ce va fi în următoarele nouă luni.
Aceasta este Hirudo medicinalis cunoscută sub numele de ''lipitoare''.
Este un parazit. Obține tot ce îi trebuie pentru a supraviețui
sugând sângele oricărui organism de care se poate atașa.
În acest caz e vorba de mine.
Sugându-mi sângele, ia din el tot ce îi trebuie pentru a trăi.
Efectiv, trăiește de pe urma organismului-gazda.
Toată perioada sarcinii este
echivalentul unei relații ''de parazitare'' similare.
Spre deosebire de lipitoare
embrionul care se dezvolta nu suge sângele mamei
totuși cauta în sângele ei toată materia primă de care are nevoie.
De la bun început atât lipitoarea, cât și embrionul
trebuie să se descurce pe cont propriu.
Celulele embrionului se extind pe măsură ce se divid
și invadează uterul mamei.
Este aproape un atac agresiv. Surprinzător însă
armata de celule străine nu întâlnește
nici un fel de rezistența opusă de sistemul de apărare al mamei.
Dacă orice altceva s-ar dezvolta în interiorul organismului ei
în acest ritm, fie ar ucide-o fie ar fi ucis.
Cum reușește embrionul ?
Cum face asta, dar rămâne totuși în viață ? Este un mister.
Cam acesta este momentul când femeia poate simți pentru prima dată
că în interiorul organismului sau se petrece ceva.
Eu oricum am tendința să mă trezesc în toiul nopții, să merg la baie.
M-am trezit și, brusc, am simțit imboldul să fac un test de sarcină.
Ca atare, am început să cotrobăi prin întuneric
deschizând și trântind sertare.
Nu știu sigur ce credea Jeff că se întâmpla.
Am dispărut apoi în baie vreo zece minute...
Totul se întâmpla la ora patru dimineața.
M-am târât apoi înapoi în pat și am zis ceva de genul:
''Cred că am reușit să decolăm. A fost un succes.''
Pe urma timp de vreo câteva zile
am tot rânjit unul la celălalt ca două pisici de Cheshire.
Dar lupta pentru sarcina este departe de a se fi încheiat.
De fapt, abia a început.
lată ce crește în interiorul uterului Phillippei
la numai trei săptămâni după fertilizarea ovulului.
Aceasta biluță rotundă este sacul embrionar
un depozit temporar de hrană.
În partea superioară se afla întins embrionul însuși.
În interiorul său, în fiecare clipă sunt create mii de celule.
Cumva, fiecare primește instrucțiuni și știe unde se va potrivi.
Această coloană lungă este fundația sistemului nervos și a creierului.
Structura de bază a corpului este încă din acest stadiu timpuriu
destul de familiară.
La 6 săptămâni, coloana vertebrală care se dezvolta este îndoita.
Mugurul viitorului braț începe să se formeze în partea superioară.
Acesta este capul.
Dar detaliile exacte ale fiecărui embrion sunt absolut unice.
Totul se construiește pe baza ''schitei'' genetice
care este unicat, nu a mai fost încercată niciodată.
Lucrul începe de la cap progresând apoi în jos.
La șase săptămâni și jumătate acesta este capul, în partea stângă
disproporționat de mare.
Au apărut toate cele patru membre
deși brațul drept este ascuns în spatele cordonului ombilical.
Cum ''schita'' genetică a embrionului este nou-nouță
nu a mai fost niciodată testată
fiecare pas nou risca să dezvăluie o greșeală fatală.
Acestea sunt mult mai frecvente decât v-ați închipui.
Este o realitate dură dar nu e deloc sigur
că entitatea pe care o vedeți aici va deveni un bebeluș.
Cinci din șase embrioni nu supraviețuiesc
cât să atingă vârsta de opt săptămâni în uter.
Este aproape imposibil să vezi o caracteristică în dezvoltare
fără să ți-o imaginezi finalizata
însă adevărul este că acesta va deveni un ochi
numai dacă norocul ramane de partea sa.
În fiecare moment în care urmărim aceste imagini
embrionul mai face încă un pas într-un teritoriu complet necunoscut.
Embrionul a atins vârsta de opt săptămâni.
Se pare că ar putea deveni băiețel
dar ceea ce vedeți aici ar putea la fel de bine
să evolueze într-un clitoris nu într-un penis.
Sexul embrionului este ascuns.
În această etapă, băieții și fetele arata absolut la fel.
Tot ascunsă rămâne și construcția din interiorul organismului.
Milioane de celule se transforma în oase, plămâni și creier.
În acest stadiu la nouă săptămâni
stomacul produce deja propriile sucuri digestive
iar inima a început să pompeze viguros.
Acum nu se mai numește ''embrion'', ci ''fetus''.
Dar schimbarea de nume nu îi garantează siguranța viitorului.
Fiecare nouă dezoltare încă risca să fie amenințată de eșec.
Se conturează acum amprentele degetelor și ale palmelor.
În tot acest timp evoluția este alimentată
prin linia de aprovizionare cordonul ombilical
care leagă fetusul de mama sa.
Se încheie acum o etapă crucială în dezvoltarea sarcinii.
Fetusul a reușit să își contureze structura de bază a organismului.
Totul a durat 1 2 săptămâni.
Restul sarcinii, practic
fetusul se va strădui să devină tot mai mare
ajungând cu mult mai mare
deoarece dimensiunile acestei imagini va induc în eroare.
Tot ce am văzut până acum este un fetus atât de mare.
Acesta este un mulaj al unui fetus de 1 2 săptămâni. Este foarte mic.
Cântărește cam 1 4 grame. Cam cât o monedă de o liră.
Remarcabil este însă ca o entitate atât de mică poate produce
asemenea schimbări uriașe în organismul mamei.
Sânii mi s-au mărit foarte mult și foarte rapid.
A fost primul lucru pe care l-am remarcat
și nu eram pregătită pentru așa ceva.
Evident, te uiți la fotografiile care descriu evoluția sarcinii
și întotdeauna remarci că burtica este cea care crește.
lmaginile nu se concentrează deloc asupra acestei părți anatomice.
Așa că am fost puțin... Nu îngrijorată, dar surprinsă
că s-a produs atât de rapid fiindcă știi că în final se măresc
dar nu credeam că se va întâmpla încă de la început.
Cu ajutorul unei camere de filmat care prezintă căldura în culori
puteți vedea cum are loc acest proces.
Zonele calde ale organismului Phillippei sunt roșii sau galbene.
Înainte să rămână însărcinată
sânii ei erau mai reci decât restul corpului.
În primele trei luni de sarcina creșterea nivelului hormonal
determina dilatarea vaselor sangvine din jurul sânilor.
În aceste zone roșii, fierbinți ajunge un surplus de sânge
care hrănește țesutul sânului pregătindu-l să producă lapte.
Sânul este alcătuit dintr-o masă de glande minuscule.
Acestea se maturizează și se umfla.
Un labirint de pasaje conectează aceste glande
de rezervoarele de lapte din spatele mameloanelor.
Încă de la început, glandele acestea pot produce lapte
umplând tuburile și inflamand sânii.
lată de ce sanii dureroși sunt o problemă frecvența
în primele luni de sarcină.
O situație mult mai răspândită o reprezintă însă grețurile.
Un sentiment cu adevărat nefericit.
Cred că mai mult de atât nu mă pot apropia
de ceea ce simt trei sferturi din femei în primele luni de sarcină.
Grețurile matinale.
E la fel de neplăcut precum raul de mare.
La început, îți spui că vei muri.
Apoi îți dorești să mori.
Organismul mamei pare să devină mult mai sensibil
la valurile de substanțe chimice care trec prin el.
Multe dintre lucrurile ușor toxice pe care le mâncăm sau bem de obicei
pot stârni valuri de greață unui organism însărcinat.
Dar vestea bună e că majoritatea femeilor se simt mai bine
începând cu săptămână a 1 2-a.
După aceea, situația devine mai stabilă pentru mama și fetus.
Deci, dacă lumea mamei poate să fie cumplit de incomodă
cum stau lucrurile în lumea fetusului ?
Cândva, se considera că acesta este un loc calm și relaxant.
Dar cât de realistă este această idee ?
Dacă eu sau dv. ne-am afla într-un uter, cum ar fi ?
V-ați afla în mijlocul corpului unei alte ființe.
lnima sa, mult mai mare decât dv. ar bate cu zgomot de tunet.
În jurul dv. s-ar afla
metri întregi de artere și vene pline cu sângele altcuiva.
Și cum să aveți parte de vreun strop de liniște
când deasupra dv. cei doi plămâni cavernoși lucrează zi și noapte ?
Mai rău, chiar lângă dv. s-ar afla elementul cel mai supărător.
Trei mese pe zi
și cine știe câte înghețate și sandvișuri cu castraveciori
trebuie să ajungă undeva...
Și, peste toate astea ați crește în permanență.
În realitate, lumea intrauterina este dinamica și agitată.
În ultimii 20 de ani
instrumentul care ne-a demonstrat cel mai bine acest lucru
a fost ecograful.
Creat pentru a-i ajuta pe medici să depisteze eventualele probleme
ecograful le permite și părinților să vadă ce mai face copilul lor.
În loc să stea liniștit, dă din picioare sau chiar face salturi.
Înghite până la jumătate de ceașca de lichid amniotic pe zi.
Foarte devreme începe să își sugă deja degetul mare
un obicei care poate rezista ani de zile, până va fi întrerupt.
Pe măsură ce se face tot mai mare vedem ce loc puțin are, de fapt.
Ecograful este atât de sensibil
încât, dacă priviți cu atenție poate surprinde chiar și un clipit.
lată !
Sarcina Phillippei are acum 1 9 săptămâni
iar ea se pregătește să facă o ecografie.
Hai să-ți arăt mai întâi copilul înainte să facem orice altceva !
Îi vedem aici capul, corpul, inima care bate în mijlocul pieptului...
la uite ! Aici sunt degetele.
- Aici. - Are mâini de pianist.
Cred că tocmai a căscat.
Ți-am zis că tot timpul o să fie obosit, ca mine.
Mai are timp suficient să se odihnească aici...
E prima dată când îmi dau seama că ești însărcinată.
Este absolut uluitor ca, brusc
trebuie să realizez că acolo se afla ceva.
A fost extrem de mișcător.
Un moment de mare încărcătură emoțională.
Am lăcrimat puțin, pe furiș când nu m-a văzut nimeni
dar aș fi putut să plâng mult mai mult.
Evident, pe urma medicii mi-au explicat ce au verificat.
E minunat să afli că totul e în regulă.
O să fie incredibil să-i arăt asta mamei mele.
Abia aștept să i-o arăt ! Tehnologia e incredibilă.
Ea n-a avut niciodată ocazia să vadă așa ceva
dar noi avem aici fotografii cu viitorul nostru copil.
lată ce știm deci despre lumea fetusului.
Dar ce știe fetusul ? De fapt, știe oare ceva ?
Pe la mijlocul sarcinii fetusul a început deja
să își dezvolte toate cele cinci simțuri
dar toate sunt încă relativ confuze.
În loc să detecteze senzații separate
în prezent se considera ca fetusul are percepții mai puțin distincte.
De pildă, sunetele pot fi receptate fie prin piele, fie prin urechi.
La fel, schimbările din fluidul care înconjoară fetusul
pot fi mirosite dar și gustate.
Sunetele din lumea exterioară sunt filtrate prin corpul mamei.
Vocea mea ar sună cu totul altfel.
Poate cam așa... Nici mama nu mi-ar recunoaște vocea.
Dar ce percepe, de fapt un fetus ?
E greu de răspuns la această întrebare
fiindcă, atunci când noi auzim vedem sau simțim ceva
nu facem acest lucru doar cu urechile, ochii sau mâinile
ci și cu creierul nostru complet dezvoltat.
De fapt, urechile, ochii gura și nasul sunt doar senzorii.
Aici, în creier, sunt traduse semnalele aduse de acești senzori.
Creierul nostru ne explică ce înseamnă ceea ce simțim.
În cazul unui fetus însă, creierul este abia în curs de dezvoltare.
Ca urmare, concepte de tipul auz, văz sau simt tactil
sunt lipsite de înțeles.
Creierul nu devine funcțional de pe o zi pe alta
ci în cadrul unui proces treptat care durează mai multe luni
pornind de la nimic pentru a ajunge să fie complet dezvoltat.
Cred că data viitoare când mai discut cu moașa
va trebui să o întreb în ce poziție sta copilul.
Dar cum stă ?
Nu știu dacă chestia asta care mă izbește e un funduleț sau altceva.
- Ce am simțit și eu mai devreme ? - Da.
Sarcina Phillippei a împlinit acum cinci luni.
La fel ca majoritatea femeilor abia trecute de jumătatea sarcinii
ea arată absolut înfloritor.
Lucru relativ surprinzător
caci, în interiorul corpului ei copilul începe să domine.
lntra în competiție cu ea pentru aceleași resurse limitate
totuși cele două organisme coexista destul de confortabil.
Uneori, mișcările sunt distincte.
Alterori, sunt doar niște izbituri ușoare.
O să mă odihnesc puțin acum...
Agentul prin care se produce acest proces remarcabil
este probabil cel mai uimitor organ din corpul Phillippei.
Placenta.
lată unul dintre cele mai sofisticate dispozitive de susținere a vieții
disponibile în medicina contemporană.
Totuși, acest set de tehnologii avansate nu se poate compara
cu capabilitățile acestei substanțe care este placenta.
Este o unitate de dializa renala un ficat artificial
și un dispozitiv inima-plamani totul într-un singur pachet.
Este o interfață.
Placenta le permite fetusului și mamei sale să coexiste.
Este, probabil, cel mai fantastic aspect al sarcinii în sine.
Și până acum, chiar și doctorii o considera ca fiind ceva firesc...
Dar eu înțeleg de ce nu toți îmi împărtășesc entuziasmul.
După părerea mea placenta e ''eroul necunoscut''
din spatele vieții fiecăruia dintre noi.
Până acum, în evoluția sarcinii Phillippei
fetusul a fost cel amenințat de cele mai mari pericole.
În ultimele trei luni însă
organismul mamei va fi împins până la limite.
Uterul ei va crește imens
ajungând să aibă până la de 20 de ori dimensiunile inițiale.
Fluxul de sânge va crește cu mai mult de o treime
iar surplusul ponderal se va acumula serios.
Și, în tot acest timp, organismul Phillippei îi va spune:
''Continua ca și cum totul s-ar derula perfect normal !''
În final, schimbările produse în organismul ei
își vor spune cuvântul.
Ceea ce se întâmplă este cu adevărat extraordinar.
Avem ocazia unică de a vedea ce se întâmpla
în interiorul organismului Phillipei ajunsă în a șaptea luna de sarcină.
Priviți cât de mare s-a făcut uterul ei, pentru a găzdui copilul.
Ocupă un spațiu uriaș în interiorul corpului ei.
Coloana ei vertebrală s-a curbat din cauza greutății suplimentare.
Nu e de mirare că are dureri de spate.
Organele ei interne sunt înghesuite și împinse în sus
pe măsură ce uterul ei se mărește.
Stomacul, ficatul, plămânii.
lată de ce simte că nu poate respira în voie.
lntestinul ei gros, colonul a ajuns acum lângă cutia toracică.
Odinioară era mult mai jos.
Dar cea mai dramatică schimbare a suferit-o inima Phillippei
care trebuie să lucreze tot mai mult
motiv pentru care devine tot mai mare.
Pe măsură ce crește, inima iese din poziția sa obișnuită
și se înclina într-o parte.
Bună, puiule, ce mai faci ? Ai fost tare liniștit.
N-a fost o zi agitată. O mică mișcare !
Ce bucățică a fost asta ?
Ce faci ?
Unde vrei să ajungi ?
În curând n-o să mai ai loc n-o să mai poți face așa ceva.
Nu știu sigur dacă lui tati îi place să se uite la asta
cred că i se pare cam comic.
Probabil că își face griji că e dureros
dar, de fapt, e un sentiment foarte liniștitor.
Copilul Phillippei și al lui Jeff se va naște peste 6 săptămâni.
Cred că toți bărbații trec prin aceleași situații
fiindcă se simt destul de neajutorați.
Toate schimbările sunt suferite de Phillippa
în plan fizic, mental și emoțional
însă același lucru mi se întâmpla și mie
doar ca eu urmăresc lucrurile mai ales din afară.
Sunt momente când mi-aș dori
să pot să simt, fizic ce se întâmpla
ca să pot pricepe ceva mai mult.
Dar e cam greu când nu prea ai ce să faci
doar să duci plasele cu cumpărături...
E o situație destul de umilă, prin comparație cu ce trăiește mama.
Mă uimește faptul că toate astea se întâmplă
fără nici o intervenție din partea mea.
Corpul meu a preluat controlul și face el tot ce trebuie.
Eu nu am nici un control... Pur și simplu, se întâmpla.
Nașterea în sine este
cea mai dificila sarcină cu care s-a confruntat corpul ei până acum.
Atunci, de ce a fost așa de greu să ajungă până aici ?
Răspunsul simplu este că organismul nostru este plin de imperfecțiuni
încă de la bun început.
Spermatozoizi atât de slabi încât sunt anihilați din start.
Ovule atât de fragile încât supraviețuiesc doar o zi.
Dar întrebarea cea mare este de ce suntem așa.
De ce corpul nostru e proiectat așa încât fiecare etapă a sarcinii
să fie atât de dificilă și de periculoasă ?
Desigur, tocmai ăsta e ideea. Corpul nostru nu este proiectat.
Dar noi am evoluat.
lmperfectiunile noastre sunt doar probleme moștenite de la strămoși.
Marea reușita este însă că am moștenit și soluții.
Deci, deși organismul uman transforma sarcină
în cea mai dificila misiune cu care se confrunta vreodată
în același timp face ca totul să pară extrem de simplu.
Întrezărit în uter cu ajutorul unui ecograf 3D
acesta este un copil pe cale să se nască.
Pare complet format, însă într-un sens absolut esențial
nu este pregătit să apară pe lume.
Creierul sau este încă departe de a fi complet dezvoltat.
Dacă ar fi să mai aștepte aici până s-ar dezvolta complet
copilul ar trebui să rămână în uter încă 1 2 luni.
Exista însă un motiv foarte simplu
pentru care n-ar mai putea rămâne aici atât de mult timp.
Pentru a ieși din uter
copilul trebuie să treacă prin mijlocul pelvisului.
Dacă ar mai sta în uter
capul sau ar deveni prea mare ca să mai încapă.
Pelvisul nostru a evoluat atingând dimensiunile maxime.
Dacă ar fi mai lat decât este nu am mai putea să mergem.
Ar trebui să ne târâm în patru labe.
Deci, pentru ca acest copil să vină pe lume
trebuie să facă acest lucru acum
indiferent dacă are creierul pregătit sau nu.
Oricum, va fi foarte înghesuit.
Cu zece zile înainte de naștere
copilul Phillippei începe să își facă loc, ca să apară pe lume.
E destul de neobișnuit pentru o mamă care naște prima dată
dar Phillippa s-a decis să nască acasă.
Să mă asculți și în timp ce se întâmpla totul, și după.
Mușchii care au ținut luni de zile copilul într-un spațiu închis
trebuie să se întindă acum la maximum, pentru a-l lăsa să iasă.
Cu ajutorul camerei de filmat termo-sensibile
puteți vedea mișcarea mușchilor fierbinți
trecând ca un văl peste burtica Phillippei în timpul unei contracții.
Oră după oră, pereții uterului presează copilul
în contracții puternice regulate.
Acum, Phillippa are contracții o dată la trei sau patru minute.
Par să fie destul de puternice.
Cred că face fata destul de bine contracțiilor
deși ea nu e întotdeauna de aceeași părere.
Cred că se descurca extrem de bine.
Speram ca aceste contracții vor face cervixul să se dilate.
La început, contracțiile nu deplasează copilul
ci doar deschid forțat și dureros gâtul uterului Phillippei, cervixul.
Din poziția ''inchis'', acesta trebuie să se dilate 1 0 centimetri.
În medie, la o primă naștere acest proces durează 1 0 ore.
După ce cervixul s-a deschis
drumul de ieșire este liber pentru copil.
Capul acționează pe post de berbec de asediu
deschizând calea pentru tot restul corpului copilului.
Pentru a vedea mai clar ce se întâmpla
să privim dincolo de piele
pentru a vedea copilul care se pregătește să iasă.
Are de executat o manevră dificilă.
Aici este cu fața către noi
dar, o dată ce intra în zona pelviană, capul se întoarce
cu fața spre coloana vertebrală a Phillippei
apoi capul și gâtul i se îndoaie într-un unghi de 90 de grade.
Ca și cum v-ați forța piciorul într-o cizmă care depășește genunchiul.
Bravo ! E foarte bine...
Phillippa, e foarte bine. Stai pe marginea patului și...
- Nu cred că pot. - Lasă-te pe spate, așa cum stai !
Întinde mâna și atinge capul copilului.
Acum e înăuntru. Dar, când împingi o să iasă mult afară.
- Nu ! - Mai împinge, Phillippa !
Excelent ! Bravo ! Așa, ține-o tot așa !
Hai, Phillippa ! Hai să împingem o dată cu putere !
Capul în față. Lăsă bărbia în jos !
Asta e...
lnspira adânc ! Mai împinge încă o dată, Phillippa, dacă poți !
- Ești foarte aproape. - Așa, bravo !
Bravo, fetițo !
Poate că nașterea nu ar trebui considerată o ocazie
în care lucrurile pot să meargă prost
ci un miracol ca lucrurile pot să meargă și bine.
De fapt, asta se și întâmpla de cele mai multe ori.
Phillippa a născut o fetiță sănătoasă
numai unul dintre cei aproape un milion de copii
care s-au născut în întreaga lume în aceeași zi cu ea.